Continuo amb la commemoració del 55è aniversari de la missió Apollo 11 de la NASA que el 20 de juliol de 1969 va trepitjar la Lluna per primera vegada amb la sèrie de ressenyes de llibres clàssics on s’anticipaven els viatges lunars que us vaig oferint cada segon dimecres de juliol, agost i setembre.
Avui és el torn de...
Avui és el torn de...
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
Un empresari endeutat lloga una casa al camp per poder escriure tranquil·lament una obra de teatre que l’ha de rescabalar dels seus problemes financers i en aquell petit poble coneix un científic que, amb un aliatge de metalls i heli, ha aconseguit crear un material extraordinari sobre el qual no actua la força de la gravetat. Malgrat que l’empresari hi veu de seguida aplicacions comercials, el científic prefereix assolir un objectiu de més alçada i prenen la decisió d’utilitzar la nova substància per a recobrir una gran esfera de vidre i acer que els ha de portar fins a la Lluna. Per poder dirigir la nau s’empesquen un enginyós joc de persianes que els permet, segons convingui, tapar o deixar al descobert diferents zones de l’exterior del vehicle, d’aquesta manera van modificant l’efecte antigravetat i aconsegueixen arribar al seu destí. Allí es troben amb un món glaçat i sense vida, però sortosament poc després de l’allunatge comença el dia lunar i tot canviarà a mesura que vagi sortint el Sol. La fina atmosfera de la Lluna que de nit roman congelada com si fos neu, amb la calor va recuperant el seu estat gasós i simultàniament comencen a brotar estranyes plantes que creixen amb una enorme rapidesa perquè han de completar el seu cicle vital mentre dura la llum. Les sorpreses no s’acaben aquí perquè a continuació fan acte de presència uns grans animals que s’alimenten d’aquestes plantes i que són trets a pasturar pels ‘selenites’. Aquests habitants de la Lluna semblants als insectes, viuen formant una civilització subterrània i quan es troben amb els nostres astronautes, els fan presoners enduent-se’ls cap a l’interior del nostre satèl·lit.
Ja veieu que el plantejament és tot un disbarat científic, però com vaig dir a la ressenya de «De la Terra a la Lluna» de Jules Verne (que pecava del contrari), això no és cap impediment per gaudir de la lectura d’una obra de ciència-ficció. En aquest cas, H. G. Wells aconsegueix que ens interessi l’aventura que ens està narrant, mentre llegim com se’n surten els protagonistes en el seu intent (no del tot reeixit) d’escapar d’aquella situació adversa i tornar a casa. I això no és tot, la novel·la encara ens reserva una sorpresa final que ens permetrà, en els seus darrers capítols, conèixer més detalls sobre aquella civilització lunar que resultarà ser una societat complexa i força avançada tecnològicament.
És evident que l’autor no pretén ser científicament rigorós sinó que deixa volar la imaginació per a oferir-nos una entretinguda novel·la d’aventures, però com en la majoria de les seves obres no es queda només amb això. Contraposant, per una banda, la manera d’actuar (egoista i violenta) dels protagonistes humans i per una altra el sotmetiment col·lectiu que regna en aquella societat lunar organitzada com un formiguer i on cada individu és ‘programat’ per a una tasca concreta (m’ha recordat aquell «Món Feliç» que Aldous Huxley descriuria tres dècades després) ens dona peu a reflexionar sobre certs aspectes de la nostra societat. En la bibliografia de H. G. Wells és recurrent l’afany d’utilitzar la ciència-ficció com una excusa per a reflectir com era la societat del seu temps i mostrar la inquietud que li produïa el futur, doncs aquest aspecte també el trobem en aquesta novel·la que sense ser la seva millor obra i potser no haver envellit tan bé com d’altres, també pot considerar-se un bon clàssic del gènere. A mi, m’ha agradat força.
Ja veieu que el plantejament és tot un disbarat científic, però com vaig dir a la ressenya de «De la Terra a la Lluna» de Jules Verne (que pecava del contrari), això no és cap impediment per gaudir de la lectura d’una obra de ciència-ficció. En aquest cas, H. G. Wells aconsegueix que ens interessi l’aventura que ens està narrant, mentre llegim com se’n surten els protagonistes en el seu intent (no del tot reeixit) d’escapar d’aquella situació adversa i tornar a casa. I això no és tot, la novel·la encara ens reserva una sorpresa final que ens permetrà, en els seus darrers capítols, conèixer més detalls sobre aquella civilització lunar que resultarà ser una societat complexa i força avançada tecnològicament.
És evident que l’autor no pretén ser científicament rigorós sinó que deixa volar la imaginació per a oferir-nos una entretinguda novel·la d’aventures, però com en la majoria de les seves obres no es queda només amb això. Contraposant, per una banda, la manera d’actuar (egoista i violenta) dels protagonistes humans i per una altra el sotmetiment col·lectiu que regna en aquella societat lunar organitzada com un formiguer i on cada individu és ‘programat’ per a una tasca concreta (m’ha recordat aquell «Món Feliç» que Aldous Huxley descriuria tres dècades després) ens dona peu a reflexionar sobre certs aspectes de la nostra societat. En la bibliografia de H. G. Wells és recurrent l’afany d’utilitzar la ciència-ficció com una excusa per a reflectir com era la societat del seu temps i mostrar la inquietud que li produïa el futur, doncs aquest aspecte també el trobem en aquesta novel·la que sense ser la seva millor obra i potser no haver envellit tan bé com d’altres, també pot considerar-se un bon clàssic del gènere. A mi, m’ha agradat força.
16 comentaris:
Una nova visió de viatge a la Lluna i que sembla entretinguda, pel que relates. Tinc la impressió de haver vist una pel·lícula semblant, però no n'estic segur.... ;)
Bona setmana !!.
ARTUR: Tota la història és una pura inventiva plena d'incoherències científiques, però certament resulta força entretinguda i t'ho passes bé llegint-la. A més, com dic al post, també hi trobes aquesta part de "crítica social i preocupació pel futur" tan típica de l'obra de Wells que dona un plus a la lectura.
Quan vaig acabar la novel·la, vaig buscar-ne una versió cinematogràfica com faig gairebé sempre després de llegir un clàssic d'aquests i vaig trobar disponible una pel·lícula anglesa de 1964. En la seva versió original es titula igual que el llibre (en espanyol es coneix com "La gran sorpresa") i, sense ser cap meravella, es deixa veure. És prou fidel al text original (amb algunes excepcions, és clar) i els efectes especials els vaig trobar força reeixits (tenint en compte que són de fa 60 anys). Resulta, en definitiva, una entretinguda pel·lícula d'aventures i ciència-ficció clàssica. Et deixo l'enllaç de la seva fitxa a FilmAffinity [filmaffinity.com/es/film647467.html] perquè no m'estranyaria que fos la mateixa a la qual tu et refereixes. Sembla que no ha estat portada gaires vegades més al cine aquesta novel·la, altres llibres de Wells han tingut força més èxit en aquest sentit.
Bona setmana!
Quin bon investigador sou !! ;) Es la pel·lícula que volia dir, tot i que la recordava en blanc i negre, potser d'haver-la vist a la televisió ja fa uns anys !. Gràcies pel recordatori ;)
ARTUR: Aquesta vegada, la 'investigació' no té gaire mèrit. A FilmAffinity només hi consten dues versions per a cinema d'aquesta novel·la de H. G. Wells i, com que l'altra és una pel·lícula muda de 1919, no era jugar-se-la massa apostar per la de 1964. ;-)
Molt ben vist ! :DD potser era l'altre, la que era en blanc i negre, segurament ! :)
Bona setmana !!
ARTUR: :-)))
Bona setmana també per a tu!!
Segurament és entretinguda, però com he dit en altres ocasions, la ciència-ficció no m'ha agradat mai gaire. Es veu que totes les coses que no poden ser reals, no em criden l'atenció, tot i que a la majoria de llibres sigui tot inventat... no sé si m'he explicat bé...
Aferradetes, Mac.
Em sembla que m'agradaria… me l'apunto, encara que no sigui per ara mateix.
Moltes gràcies Mc!
I una abraçada lectora…
Carme
SA LLUNA: Si exceptuem les històries basades en fets reals, està clar que quan llegim una novel·la ens endinsem sempre en un relat inventat fruit (en major o menor grau) de la imaginació de l'autor. Però també és ben cert que el punt fins on es deixa volar aquesta imaginació pot ser molt variat i que no és el mateix explicar un 'crim perfecte' en una novel·la negra que relatar un viatge espacial amb monstres alienígenes afegits.
Així que s'entén perfectament aquesta diferenciació que fas i, a més, jo trobo que és ben lògic que la facis. Hi ha gèneres literaris per a tots els gustos i no a tots ens ha d'agradar el mateix. Si la ciència-ficció no t'acaba de fer el pes hi ha moltes altres coses per llegir, i tant que sí.
Abraçades!!
CARME: Quan vam comentar la meva ressenya de juliol parlant de "De la Terra a la Lluna" de Verne ja vam dir que aquests clàssics de la literatura val la pena llegir-los perquè sempre en treus algun profit de la seva lectura. Crec que també és el cas d'aquesta novel·la d'avui i jo també penso que segurament t'agradaria, malgrat no ser de les millors de l'autor.
En aquest sentit (i si encara no les has llegit, és clar) jo et recomanaria primer altres obres de H. G. Wells com "La màquina del temps" o "La guerra dels mons" que vaig gaudir encara més que aquesta.
Moltes gràcies a tu i una altra gran abraçada lectora!
Jo no catalogaria de ciència-ficció un llibre amb tan poca ciència. No cal que et pregunti si me'l recomanes, ja sé que no ho faries.
PONS: Ja has acabat les vacances? Ben tornat!
Home, si ens agafem el terme "ciència-ficció" de manera literal potser sí que li podríem encabir. Tota la ciència que ens explica H. G. Wells en aquest llibre se l'inventa, és a dir que és ficció pura. ;-)
T'he de dir, però, que en Jules Verne estava d'acord amb tu. Es veu que no li feia gaire gràcia que el comparessin amb Wells i quan en una entrevista li van preguntar sobre l'autor anglès va contestar que: "Alguns dels meus amics m'han dit que la seva feina s'assembla molt a la meva, però crec que s'equivoquen. El considero un escriptor imaginatiu, digne dels elogis més grans, però els nostres mètodes són completament diferents. A les meves novel·les sempre he intentat recolzar les meves preteses invencions sobre una base de fets reals i utilitzar, per a la seva posada en escena, mètodes i materials que no sobrepassin els límits dels coneixements tècnics contemporanis. D'altra banda, les creacions del senyor Wells pertanyen a una edat i grau de coneixement científic força llunyà del present, per no dir completament més enllà dels límits del possible". Una manera educada de dir que s'ho inventava tot per la cara.
No, no te'l recomano. Ja sé que aquests clàssics no fan per tu.
Sí, he tornat per comentar, però no per escriure casos típics, a poc a poc. Veig que Verne i jo pensem bastant semblant en aquest tema, ja ho diuen que els grans genis pensen igual.
PONS: Cal respectar el temps de descompressió, efectivament. Posar-se a "treballar" just després de tornar de vacances no només no és bo, sinó que fins i tot pot arribar a ser perillós. ;-)
Sabia que t'agradaria la citació d'en Verne. :-DD
El 20 de juliol de 1969 jo tenia 14 anys acabats de fer i no feia gaire que a casa, unes tietes ens havien regalat una televisió. Ho vaig veur en directe. (Li havia demanat al meu pare que em despertés, no m'ho volia perdre)
XAVIER: L'esforç de perdre algunes hores de son quedava compensat de sobres amb l'oportunitat de poder veure un esdeveniment com aquest just quan estava passant i tant que sí.
Publica un comentari a l'entrada